-----Kjennelse --- ---
														   ABB/-
Avsagt:	 02.02.2009 
	
Sak nr.:	08-181383ASK-HALO
	
Dommere:
	 Lagdommer	Aksel-Bernhard Berggren	
	 Lagdommer	Stig-Ole Haug	
	 Lagdommer	Monica Hansen Nylund	

 	Ankende part	Reinbeitedistrikt 13	Advokat Trond Pedersen Biti	
 	 	 	 	
 	Ankemotpart	Nervei veilag	 	

							KJENNELSE

Saken gjelder begjæring om midlertidig forføyning etter tvisteloven kapittel 34 om stans av anleggsarbeider på privat vei.  

Nervei er en bygd med ca. 40 innbyggere i Gamvik kommune i Finnmark. Atkomst til Nervei skjer med rutebåt. Stedet har også en enkel landveis forbindelse langs et delvis opparbeidet kjørespor over fjellet til riksvei 888 (Nordkynveien). Kjøring langs dette sporet skjer med 4- og 6-hjuls terrengmotorsykler, og med snøscooter om vinteren. 
 
Gamvik kommunestyre stadfestet 25. oktober 2007 forslag til reguleringsplan for vei til Nervei. Reguleringsplanen ble stadfestet av Lebesby kommunestyre 6. mai 2008. Reinbeitedistrikt 13 har påklaget vedtakene til Fylkesmannen i Finnmark. Veitraséen ligger hovedsakelig i Gamvik kommune, mens en liten del ligger i Lebesby kommune. Den vedtatte traséen er totalt 17 km.  

”Nervei veilag” ble stiftet våren 2008 av bygdefolket på Nervei med formål å bygge og senere eie og drive veien mellom riksvei 888 og Nervei. 

Grunneieren, Finnmarkseiendommen, har vederlagsfritt avstått grunn og fyllmasse til veiprosjektet. Finnmark fylkeskommune, Sametinget, Fylkesmannen i Finnmark og Gamvik kommune bevilget i 2008 til sammen 2 350 000 kroner til første fase av prosjektet, bygging av en anleggsvei.

Rammetillatelse ble gitt av Gamvik og Lebesby kommuner henholdsvis 10. og 16. juli 2008. Igangsettingstillatelse ble gitt av Lebesby kommune 25. august 2008. Gamvik kommune ga tilsvarende tillatelse 29. august 2008.

Anleggsarbeidet startet umiddelbart etter at igangsettingstillatelse var gitt. Da arbeidet ble stanset først i oktober 2008 fordi bevilgede midler var oppbrukt, var det bygget en anleggsvei på 13,7 km fra riksvei 888 og til en eksisterende landbruksvei i Nerveidalen. 

Reinbeitedistrikt 13 begjærte 10. september 2008 midlertidig forføyning ved Øst-Finnmark tingrett mot Nervei veilag med krav om at anleggsarbeidet stanses. Veilaget tok til motmæle. 

Øst-Finnmark tingrett avsa, etter muntlige forhandling, kjennelse 29. oktober 2008 med slik slutning: 

	”1. 	Begjæringen tas ikke til følge. 

2.	Reinbeitedistrikt 13 betaler til Nervei veilag 5 000 - femtusen - kroner i sakskostnader innen to uker etter forkynning av denne kjennelse, med tillegg av alminnelig forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum, fra forfall og til betaling skjer.”

Reinbeitedistrikt 13 har rettidig anket kjennelsen. Nervei veilag har tatt til motmæle. Begge parter har inngitt ytterligere prosesskriv.  

Reinbeitedistrikt 13 har i korte trekk anført: 

Tingretten har lagt feil faktum til grunn og har foretatt feil lovanvendelse. 

Tingretten har riktig kommet til at reinbeitedistriktet har krav mot veilaget. Samene har som minoritetsfolk vern. Uansett kan arbeidet ikke startes før spørsmålet om erstatning til reindriften er avklart. Veilaget har igangsatt byggearbeider i et område hvor reinbeitedistriktet har rett til å drive reindrift uhindret, så fremt det ikke foreligger lovhjemmel for annet. Ingen av de tre aktuelle rettsgrunnlagene - 1) rettskraftig skjønn og betalt erstatning, 2) tiltredelseserklæring fra distriktet, og 3) forhåndstillatelse - foreligger. 

Reinbeitedistriktet har ikke på avtalerettslig grunnlag samtykket i at arbeidet igangsettes. Lederen har ikke kompetanse til å inngå slik avtale. Kompetansen tilligger styret. Under alle omstendigheter kan de positive signalene fra distriktets leder i møtet 6. juli 2006 ikke gi rett til å igangsette arbeidet før det er inngått avtale om erstatning. Alle avtaler om forhåndstiltredelse har et eget punkt om erstatning. Eventuell rett for reinbeitedistriktet til senere å kreve erstatning er ikke til hinder for å kreve midlertidig forføyning. 

Sikringsgrunnene i tvangsfullbyrdelsesloven § 34-1 første ledd både bokstav a og b foreligger. På grunn av veilagets svake økonomi er det risiko for at reinbeitedistriktet aldri vil få erstatning fra veilaget for det økonomiske tapet som distriktet påføres. Midlene som stilles til disposisjon fra det offentlige vil uavkortet gå til selve anleggsarbeidet. Nervei veilag er trolig ikke søkegod, noe som understrekes ved at de ikke har midler til å engasjere advokat. Veilaget er ikke åpen for å drøfte utsettelse av videre arbeider inntil forholdet til reindriften er avklart. Omfanget av inngrepet så langt, og den klare holdningen til Nervei veilag om at veien skal bygges så raskt som mulig, gjør det påkrevd med midlertidig forføyning. 

Ved vurderingen av sikringsgrunn må det legges til grunn et lengre tidsperspektiv enn tingretten har gjort. Anleggsarbeidet vil bli gjenopptatt så fort de økonomiske og klimatiske forutsetningene foreligger. Med den sterke støtte prosjektet har er det grunn til å anta at økonomiske midler vil bli stilt til disposisjon i løpet av kort tid. På grunn av saksbehandlingstiden ved nye begjæringer om midlertidig forføyning, vil det ta tid å få stanset arbeidet på nytt. Reinbeitedistriktet vil også vanskelig kunne holde kontinuerlig kontroll med hvorvidt anleggsarbeidet gjenopptas. Veilaget vil kunne spekulere både i domstolenes saksbehandlingstid og reinbeitedistriktets kontrollmuligheter.  

Reinbeitedistrikt 13 har nedlagt slik påstand:

”1.	Nervei veilag har ingen rett til å foreta arbeider på Nerveiveien før det foreligger en lovlig hjemmel, enten ved rettkraftig skjønn der erstatningen er betalt, eller ved skriftlig tiltredelseserklæring fra distriktet, eller ved gyldig forhåndstiltredelse, jf. oreigningsloven § 25.

2.	Nervei veilag plikter å betale reinbeitedistrikt 13 sakens omkostninger for tingrett og lagmannsrett, med forfall 14 dager etter forkynnelse av kjennelsen med tillegg av lovens høyeste rente frem til betaling skjer.”

Nervei veilag har i korte trekk anført: 

Tingrettens resultat tiltres, men kravet er heller ikke sannsynliggjort slik som tingretten la til grunn. Lovgivningen er fulgt. Reindriften har under det offentliges saksbehandling hatt anledning til å fremme sine innspill. Reindriftens uttalelser er vurdert av vedkommende offentlige myndigheter uten at reindriften har fått gjennomslag. Planmyndighetene har godkjent bygging av veien. Planvedtaket får virkning fra det er gjort. Reinbeitedistriktets klage har ikke oppsettende virkning. 

Reinbeitedistrikt 13 ved lederen og sekretæren har under hele planprosessen varslet at man ikke vil kreve erstatning for avståelse av veigrunn fordi veien gir distriktet fordeler samt ville sikre eksistensen til en sjøsamisk bygd.  

Innbyggerne i Nervei har som sjøsamer de samme urbefolkningsrettigheter som reindriftssamene. Reindriftsutøvere har ikke rett til å bli stilt i bedre rettslig posisjon enn andre samer. 

Sikringsgrunn foreligger ikke. Reinbeitedistriktet har ingen grunn til å få midlertidig forføyning på nåværende tidspunkt fordi det er usikkert om anleggsarbeidet vil bli gjenopptatt. På grunn av snø kan arbeidet tidligst gjenopptas våren 2009. Fortsettelse av arbeidet er også avhengig av offentlige bevilgninger. Bevilgningsvedtak er ikke truffet av noen aktuelle offentlige organer. 

Veilaget har krevd anken forkastet og sakskostnader tilkjent. 

Lagmannsretten bemerker:

Etter lov av 17. juni 2005 nr. 90 om mekling og rettergang i sivile saker (tvisteloven) kan den som har et krav som går ut på annet enn betaling av penger, begjære midlertidig forføyning dersom saksøktes atferd gjør det nødvendig med en midlertidig sikring av kravet fordi forfølgningen eller gjennomføringen av kravet ellers vil bli vesentlig vanskeliggjort, jf. § 34-2 første ledd, jf. § 34-1 første ledd bokstav a, eller etter bokstav b når det finnes nødvendig for å få en midlertidig ordning i et omtvistet rettsforhold for å avverge en vesentlig skade eller ulempe eller for å hindre voldsomheter som saksøktes atferd gir grunn til å frykte for. Avgjørelse om midlertidig forføyning etter tvisteloven kapittel 34 forutsetter at det er anledning til å få dom for hovedkravet.

For at midlertidig forføyning kan besluttes må både hovedkravet og sikringsgrunnen sannsynliggjøres, jf. § 34-1 første ledd første punktum. Beviskravet skal forstås slik at det kreves sannsynlighetsovervekt, jf. Rt-2002-108.

Midlertidig forføyning kan likevel ikke besluttes dersom den skade eller ulempe som saksøkte blir påført står i åpenbart misforhold til den interesse saksøkeren har i at forføyning blir besluttet, jf. tvisteloven § 34-1 annet ledd. 

Hovedkravet
Reinbeitedistrikt 13 forstås slik at kravet menes sannsynliggjort på to grunnlag. Som det ene grunnlaget er påberopt folkerettens minoritetsvern. Det andre grunnlaget er at Nervei veilag ikke har lovlig atkomst til å bygge veien fordi det ikke er inngått avtale om dette med reinbeitedistriktet og det heller ikke foreligger ekspropriasjonstillatelse. 

Ved menneskerettsloven av 21. mai 1999 nr. 30 ble Den europeiske menneskerettskonvensjonen (EMK), FN-konvensjonen om sivile og politiske rettigheter (SP) og FN-konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter (ØKS) inkorporert i norsk lov. Konvensjonene gjelder direkte som norsk lov. 

ILO konvensjon nr. 169 om urfolk og stammefolk i selvstendige stater ble ratifisert av Norge i 1990, og ble under forberedelsen av menneskerettsloven vurdert inkorporert. 
Konvensjonen ble blant annet ansett for å være for ny til å ha fått sitt innhold klarere fastlagt gjennom ILOs håndhevelsesorganers og statens praksis, og ble ikke inkorporert. Det vises til NOU 1993:18 om lovgivning om menneskerettigheter side 142-143.

SP artikkel 27 har som inkorporert bestemmelse større vekt enn ILO-konvensjonens bestemmelser, også fordi artikkel 27 går foran intern rett ved motstrid, jf. menneskerettsloven § 3. Artikkel 27 er konkretisert gjennom praksis i FNs menneskerettighetskomité, jf. SP artikkel 28 nr. 1. Dette i motsetning til ILO-konvensjonen, som i liten grad er konkretisert gjennom uttalelser og avgjørelser fra konvensjonens håndhevingsorgan. ILO-konvensjonen vurderes likevel å ha stor rettslig betydning gjennom prinsippet om at norsk rett presumeres å være i samsvar med Norges folkerettslige forpliktelser, jf. Ot.prp.nr.53 (2002-2003) om Finnmarksloven side 41. 
Artikkel 27 gir til forskjell fra ILO-konvensjonen ikke et særskilt urfolksvern, men gir et generelt vern for etniske, religiøse og språklige minoriteter hvoretter de ”ikke skal nektes retten til, sammen med andre medlemmer av sin gruppe, å dyrke sin egen kultur, bekjenne seg til og utøve sin egen religion, eller bruke sitt eget språk”. Det er ikke omstridt at det samiske folk er en minoritet i henhold til artikkel 27, jf. Alta-saken, Rt-1982-241 på side 299. 

Artikkel 27 setter en materiell skranke mot at statene begrenser urfolks adgang til å utøve tradisjonelle næringer og mot at det gjøres inngrep i naturgrunnlaget for disse næringene. Det vises til Ann Gøril Johansen, Ett skritt fram og to tilbake, artikkel inntatt i Samer, makt og demokrati (Bjerkli og Selle red.) side 184. Hvor langt vernet rekker vil bero på en konkret vurdering i det enkelte tilfellet av negative konsekvenser inngrepet medfører for de individer eller grupper som berøres av inngrepet. 

I nærværende sak står to grupper samer mot hverandre - den tradisjonelle reindriften mot sjøsamer. Begge grupper har som urbefolkning rettigheter etter ILO-konvensjonen og SP. Ved motstridende interesser innen en urbefolkningsgruppe eller mellom flere urbefolkningsgrupper er det ikke regulert i konvensjonene hvilken gruppering som skal ha forrang.

Etter intern norsk rett er reindriftsnæringen erstatningsrettslig vernet ved inngrep i næringsutøvelsen gjennom båndlegging av arealer og forstyrrelser i driften, jf. Rt-2000-1578 (på side 1585) med videre henvisninger, blant annet til den grunnleggende Altevatn-dommen i Rt-1968-429.  

I samsvar med alminnelige erstatningsrettslige og ekspropriasjonsrettslige prinsipper har imidlertid reindriftsnæringen tilpasningsplikt, jf. blant annet Rt-2000-1578 og Rt-1975-1029. Reindriftsnæringen plikter - for å begrense ulempene ved inngrep i næringens bruksområder - å foreta omlegginger i næringsutøvelsen så sant dette ikke rokker ved selve næringsgrunnlaget. Tilpasningsplikten gjelder både det sted og den måten reindriften utøves. 

Gamvik kommune har for veiprosjektet utarbeidet reguleringsplan med konsekvensutredning. Den valgte trasé er i konsekvensutredningen benevnt alternativ 3. Området som omfattes av alternativ 3 er vurdert for reindriften å ha ”middels verdi” med  ”gode beiter om sommeren, og gode luftingsområder. Store deler klassifisert som vår- og sommerbeite 2. Gjelder ikke området i Nerveidalen” . Omfanget/effekten av ulempene etter anleggsperioden er beskrevet å ha ”stort negativt omfang”. Ulempene angis som ”fysisk tap av reinbeiteland. Forstyrrelser i form av trafikk- og fritidsferdsel. Området blir brukt mindre av rein.”  Lagmannsretten legger til grunn som sannsynliggjort at virkningene av veien, ulemper som overstiger tålegrensen for reindriften, vil være varige.   I anleggsperioden, anslått i konsekvensutredningen til 2-3 sesonger, vil ulempen for reindriften bli større, jf. konsekvensutredningen punkt 3.15. Lagmannsretten finner det sannsynliggjort at Reinbeitedistrikt 13 har krav på erstatning for de ulemper veien medfører. 

Oppnås ikke enighet mellom partene om iverksettelse av tiltaket, må utbyggeren begjære ekspropriasjon. Eksproprianten må betale erstatningen til den som avgir sine rettigheter. Erstatningen fastsettes ved skjønn. For at tiltaket skal kunne iverksettes må det enten                1) foreligge rettskraftig skjønn, 2) tiltredelseserklæring fra reindriften, eller                                3) forhåndstillatelse etter oreigningsloven § 25. Tillatelsene Gamvik og Lebesby kommuner har gitt regulerer ikke spørsmålet om erstatning til reindriften da dette ligger utenfor det kommunale ansvarsområdet. 

6. juli 2006 ble møte holdt mellom Reinbeitedistrikt 13 og veikomitéen i Nervei. Av møteprotokollen fremgår det at reinbeitedistriktet går inn for at veien utbygges i samsvar med alternativ 3, jf. reguleringsplanen, og at reinbeitedistriktet ”vil jobbe aktivt”  for å få til utbygging av alternativ 3, for dermed å få stengt alternativ 1 (barmarksløypa) så snart som mulig, fordi dette vil være til fordel for begge pater. Protokollen slik den er fremlagt er kun underskrevet av representantene fra Nervei veikomité. Ingen av personene som møtte fra Reinbeitedistrikt 13 har underskrevet protokollen. Det fremstår derfor som uklart hvorvidt det som er nedfelt i protokollen gir uttrykk for partenes felles oppfatning, eller om den gir uttrykk for veikomitéens ensidige oppfatning. Spørsmålet om erstatning for reindriften omhandles ikke i protokollen. Lagmannsretten legger til grunn at Reinbeitedistrikt 13 ikke har frafalt retten til å kreve erstatning, herunder avgitt tiltredelseserklæring. Det finnes derfor ikke nødvendig å ta standpunkt til hvorvidt distriktsstyrets leder var legitimert å avgi tiltredelseserklæring, slik Reinbeitedistrikt 13 har anført at han ikke var. Annet rettslig grunnlag som gir rett til å igangsette byggearbeidet uten at spørsmålet til reindriften er avklart, foreligger ikke. Lagmannsretten finner det sannsynliggjort at Reinbeitedistrikt 13 har krav på at arbeidet stanses inntil spørsmålet om erstatning til reindriften er avgjort. 

Sikringsgrunn
Som sikringsgrunn er anført både bokstav a og b i tvisteloven § 34-1 første ledd. 

De fleste offentlige organer som har gitt uttalelse har stilt seg positiv til prosjektet. Videre har flere offentlige organer, deriblant Finnmark fylkeskommune, Sametinget og Fylkesmannen i Finnmark, gitt bevilgning til prosjektet. Og grunneieren, Finnmarkseiendommen, har gratis avgitt grunn og fyllmasse. På bakgrunn av den positive interessen det offentlige har vist til prosjektet, er det grunn til å anta at ekspropriasjonstillatelse vil bli gitt. I så fall skal det fastsettes erstatning til reindriften. 

I vinterhalvåret er det ikke praktisk mulig å gjennomføre veibygging på Nordkynhalvøya. Under forutsetning av nye bevilgninger har veilaget planer om å gjenoppta arbeidet når snøen forsvinner våren 2009. Anførslene forstås videre slik at veilaget ikke har til intensjon å stanse arbeidet inntil forholdet til reindriften blir avklart, idet veilaget mener at  igangsettingstillatelsene fra Gamvik og Lebesby kommuner gir laget tillatelse til å gjennomføre anlegget uavhengig av forholdet til reindriften. Som nevnt ovenfor mener lagmannsretten at kommunens tillatelser ikke gir rettslig grunnlag til dette. 

Nervei veilag har ifølge egne opplysninger ingen midler. Av denne grunn har de ikke økonomi til å engasjere advokat. Dersom anlegget blir fullført uten at erstatningsspørsmålet for reindriften er avklart, er det grunn til å anta at reindriften ikke vil få erstatning fra veilaget. Lagmannsretten finner på bakgrunn av veilagets klare varsel om fortsettelse av anleggsarbeidet uavhengig av det rettslige forholdet til reindriften, begge sikringsgrunnene i tvisteloven § 34-1 først ledd sannsynliggjort.

De ulemper Nervei veikomité blir påført ved at anleggsarbeidet stanses står ikke i åpenbart misforhold til reinbeitedistriktets interesser i at forføyning blir besluttet, jf. tvisteloven         § 34-1 annet ledd. Prosessen med å få bygget vei til Nervei har vært en langvarig prosess, og det kan ikke ses at utsettelse i påvente av at det rettslige forholdet til reindriften blir avklart, vil være slikt misforhold mellom partenes interesser at det bør lede til at begjæringen om midlertidig forføyning ikke tas til følge. 

For å gjøre slutningen mest mulig presis omformuleres den noe i forhold til reinbeitedistriktets påstand uten at det innebærer noen realitetsforskjell.  

Sakskostnader
Reinbeitedistrikt 13 har vunnet saken fullstendig for lagmannsretten, idet distriktet har fått medhold fullt ut eller for det vesentlige, og har etter hovedregelen krav på erstatning for sine sakskostnader, jf. tvisteloven § 20-2 første og annet ledd. Unntaksregelen i § 20-2 tredje ledd finnes ikke å gis anvendelse. Sakskostnader er krevd erstattet for lagmannsretten med 14 160 kroner, fordelt med 9 000 kroner inkl. mva. i salær til advokat Trond P. Biti og 5 160 kroner i rettsgebyr. Kravet er forelagt Nervei veikomité uten at merknader er mottatt. Kravet tas til følge. Dette innebærer full erstatning for sakskostnader og skal dekke partens nødvendige kostnader ved saken, jf. tvisteloven § 20-5. 

Sakskostnadene for tingretten skal vurderes etter resultatet i lagmannsretten, jf. tvisteloven § 20-9 annet ledd. Med det resultat lagmannsretten er kommet til, må Reinbeitedistrikt 13 anses å ha vunnet saken, iallfall i det vesentlige, også for tingretten. Som for lagmannsretten har distriktet da krav på full erstatning for sine sakskostnader fra Nervei veikomité, jf. tvisteloven § 20-2 første og annet ledd. Det foreligger ikke omstendigheter som etter lagmannsrettens vurdering gir grunnlag for å anvende unntaksregelen i tvisteloven § 20-2 tredje ledd. Saksomkostningene for tingretten fastsettes i samsvar med advokat Bitis kostnadsoppgave til 30 961,50 kroner, fordelt med 28 811,50 kroner i salær og 2 150 kroner i rettsgebyr. 

For så vidt gjelder forsinkelsesrente av sakskostnadene, vises til tvangsfullbyrdelsesloven    § 4-1 tredje ledd.  

Kjennelsen er enstemmig.

SLUTNING

1.	Nervei veilag kan ikke foreta arbeider på Nerveiveien før erstatningsspørsmålet overfor Reinbeitedistrikt 13 er avklart, enten ved rettkraftig skjønn der erstatningen er betalt, eller ved skriftlig tiltredelseserklæring fra reinbeitedistriktet, eller ved gyldig forhåndstiltredelse. 

2.	I sakskostnader for lagmannsretten betaler Nervei veilag til Reinbeitedistrikt 13            14 160 - fjortentusenetthundreogseksti - kroner. 

3.	I sakskostnader for tingretten betaler Nervei veilag til Reinbeitedistrikt 13                      30 961,50 - trettitusennihundreogsekstien 50/100 - kroner.   

4.	   Oppfyllelsesfristen i punkt 2 og 3 er 2 - to - uker forkynnelsen av denne kjennelse. 

Aksel-Bernhard Berggren                    Stig-Ole Haug                  Monica Hansen Nylund

Rettledning om ankeadgangen i sivile saker

Reglene i tvisteloven kapitler 29 og 30 om anke til lagmannsretten og Høyesterett regulerer den adgangen partene har til å få avgjørelser overprøvd av høyere domstol. Tvisteloven har noe ulike regler for anke over dommer, anke over kjennelser og anke over beslutninger.

Ankefristen er én måned fra den dagen avgjørelsen ble forkynt eller meddelt, hvis ikke noe annet er uttrykkelig bestemt av retten.

Den som anker må betale behandlingsgebyr. Den domstolen som har avsagt avgjørelsen kan gi nærmere opplysning om størrelsen på gebyret og hvordan det skal betales.

Anke til lagmannsretten over dom i tingretten
Lagmannsretten er ankeinstans for tingrettens avgjørelser. En dom fra tingretten kan ankes på grunn av feil i bedømmelsen av faktiske forhold, rettsanvendelsen, eller den saksbehandlingen som ligger til grunn for avgjørelsen. 

Tvisteloven oppstiller visse begrensninger i ankeadgangen. Anke over dom i sak om formuesverdi tas ikke under behandling uten samtykke fra lagmannsretten hvis verdien av ankegjenstanden er under 125 000 kroner. Ved vurderingen av om samtykke skal gis skal det blant annet tas hensyn til sakens karakter, partenes behov for overprøving, og om det synes å være svakheter ved den avgjørelsen som er anket eller ved behandlingen av saken.

I tillegg kan anke – uavhengig av verdien av ankegjenstanden – nektes fremmet når lagmannsretten finner det klart at anken ikke vil føre fram. Slik nekting kan begrenses til enkelte krav eller enkelte ankegrunner.

Anke framsettes ved skriftlig ankeerklæring til den tingretten som har avsagt avgjørelsen. Selvprosederende parter kan inngi anke muntlig ved personlig oppmøte i tingretten. Retten kan tillate at også prosessfullmektiger som ikke er advokater inngir muntlig anke. 

I ankeerklæringen skal det særlig påpekes hva som bestrides i den avgjørelsen som ankes, og hva som i tilfelle er ny faktisk eller rettslig begrunnelse eller nye bevis. 
Ankeerklæringen skal angi:
-	ankedomstolen
-	navn og adresse på parter, stedfortredere og prosessfullmektiger
-	hvilken avgjørelse som ankes
-	om anken gjelder hele avgjørelsen eller bare deler av den
-	det krav ankesaken gjelder, og en påstand som angir det resultatet den ankende parten krever
-	de feilene som gjøres gjeldende ved den avgjørelsen som ankes
-	den faktiske og rettslige begrunnelse for at det foreligger feil
-	de bevisene som vil bli ført
-	grunnlaget for at retten kan behandle anken dersom det har vært tvil om det
-	den ankende parts syn på den videre behandlingen av anken

Anke over dom avgjøres normalt ved dom etter muntlig forhandling i lagmannsretten. Ankebehandlingen skal konsentreres om de delene av tingrettens avgjørelse som er omtvistet og tvilsomme når saken står for lagmannsretten.

Anke til lagmannsretten over kjennelser og beslutninger i tingretten
Som hovedregel kan en kjennelse ankes på grunn av feil i bevisbedømmelsen, rettsanvendelsen eller saksbehandlingen. Men dersom kjennelsen gjelder en saksbehandlingsavgjørelse som etter loven skal treffes etter et skjønn over hensiktsmessig og forsvarlig behandling, kan avgjørelsen for den skjønnsmessige avveiningen bare angripes på det grunnlaget at avgjørelsen er uforsvarlig eller klart urimelig. 

En beslutning kan bare ankes på det grunnlaget at retten har bygd på en uriktig generell lovforståelse av hvilke avgjørelser retten kan treffe etter den anvendte bestemmelsen, eller på at avgjørelsen er åpenbart uforsvarlig eller urimelig.

Kravene til innholdet i ankeerklæringen er som hovedregel som for anke over dommer. 

Etter at tingretten har avgjort saken ved dom, kan tingrettens avgjørelser over saksbehandlingen ikke ankes særskilt. I et slikt tilfelle kan dommen isteden ankes på grunnlag av feil i saksbehandlingen. 

Anke over kjennelser og beslutninger settes fram for den tingretten som har avsagt avgjørelsen. Anke over kjennelser og beslutninger avgjøres normalt ved kjennelse etter ren skriftlig behandling i lagmannsretten. 

Anke til Høyesterett
Høyesterett er ankeinstans for lagmannsrettens avgjørelser. 

Anke til Høyesterett over dommer krever alltid samtykke fra Høyesteretts ankeutvalg. Slikt samtykke skal bare gis når anken gjelder spørsmål som har betydning utenfor den foreliggende saken, eller det av andre grunner er særlig viktig å få saken behandlet av Høyesterett. – Anke over dommer avgjøres normalt etter muntlig forhandling.

Høyesteretts ankeutvalg kan nekte å ta til behandling anker over kjennelser og beslutninger dersom de ikke reiser spørsmål av betydning utenfor den foreliggende saken, og heller ikke andre hensyn taler for at anken bør prøves, eller den i det vesentlige reiser omfattende bevisspørsmål. 

Når en anke over kjennelser og beslutninger i tingretten er avgjort ved kjennelse i lagmannsretten, kan avgjørelsen som hovedregel ikke ankes videre til Høyesterett.

Anke over lagmannsrettens kjennelse og beslutninger avgjøres normalt etter skriftlig behandling i Høyesteretts ankeutvalg. 
 
Rettledning om ankeadgangen i sivile saker

Reglene i tvisteloven kapitler 29 og 30 om anke til lagmannsretten og Høyesterett regulerer den adgangen partene har til å få avgjørelser overprøvd av høyere domstol. Tvisteloven har noe ulike regler for anke over dommer, anke over kjennelser og anke over beslutninger.

Ankefristen er én måned fra den dagen avgjørelsen ble forkynt eller meddelt, hvis ikke noe annet er uttrykkelig bestemt av retten.

Den som anker må betale behandlingsgebyr. Den domstolen som har avsagt avgjørelsen kan gi nærmere opplysning om størrelsen på gebyret og hvordan det skal betales.

Anke til lagmannsretten over dom i tingretten
Lagmannsretten er ankeinstans for tingrettens avgjørelser. En dom fra tingretten kan ankes på grunn av feil i bedømmelsen av faktiske forhold, rettsanvendelsen, eller den saksbehandlingen som ligger til grunn for avgjørelsen. 

Tvisteloven oppstiller visse begrensninger i ankeadgangen. Anke over dom i sak om formuesverdi tas ikke under behandling uten samtykke fra lagmannsretten hvis verdien av ankegjenstanden er under 125 000 kroner. Ved vurderingen av om samtykke skal gis skal det blant annet tas hensyn til sakens karakter, partenes behov for overprøving, og om det synes å være svakheter ved den avgjørelsen som er anket eller ved behandlingen av saken.

I tillegg kan anke – uavhengig av verdien av ankegjenstanden – nektes fremmet når lagmannsretten finner det klart at anken ikke vil føre fram. Slik nekting kan begrenses til enkelte krav eller enkelte ankegrunner.

Anke framsettes ved skriftlig ankeerklæring til den tingretten som har avsagt avgjørelsen. Selvprosederende parter kan inngi anke muntlig ved personlig oppmøte i tingretten. Retten kan tillate at også prosessfullmektiger som ikke er advokater inngir muntlig anke. 

I ankeerklæringen skal det særlig påpekes hva som bestrides i den avgjørelsen som ankes, og hva som i tilfelle er ny faktisk eller rettslig begrunnelse eller nye bevis. 
Ankeerklæringen skal angi:
-	ankedomstolen
-	navn og adresse på parter, stedfortredere og prosessfullmektiger
-	hvilken avgjørelse som ankes
-	om anken gjelder hele avgjørelsen eller bare deler av den
-	det krav ankesaken gjelder, og en påstand som angir det resultatet den ankende parten krever
-	de feilene som gjøres gjeldende ved den avgjørelsen som ankes
-	den faktiske og rettslige begrunnelse for at det foreligger feil
-	de bevisene som vil bli ført
-	grunnlaget for at retten kan behandle anken dersom det har vært tvil om det
-	den ankende parts syn på den videre behandlingen av anken

Anke over dom avgjøres normalt ved dom etter muntlig forhandling i lagmannsretten. Ankebehandlingen skal konsentreres om de delene av tingrettens avgjørelse som er omtvistet og tvilsomme når saken står for lagmannsretten.

Anke til lagmannsretten over kjennelser og beslutninger i tingretten
Som hovedregel kan en kjennelse ankes på grunn av feil i bevisbedømmelsen, rettsanvendelsen eller saksbehandlingen. Men dersom kjennelsen gjelder en saksbehandlingsavgjørelse som etter loven skal treffes etter et skjønn over hensiktsmessig og forsvarlig behandling, kan avgjørelsen for den skjønnsmessige avveiningen bare angripes på det grunnlaget at avgjørelsen er uforsvarlig eller klart urimelig. 

En beslutning kan bare ankes på det grunnlaget at retten har bygd på en uriktig generell lovforståelse av hvilke avgjørelser retten kan treffe etter den anvendte bestemmelsen, eller på at avgjørelsen er åpenbart uforsvarlig eller urimelig.

Kravene til innholdet i ankeerklæringen er som hovedregel som for anke over dommer. 

Etter at tingretten har avgjort saken ved dom, kan tingrettens avgjørelser over saksbehandlingen ikke ankes særskilt. I et slikt tilfelle kan dommen isteden ankes på grunnlag av feil i saksbehandlingen. 

Anke over kjennelser og beslutninger settes fram for den tingretten som har avsagt avgjørelsen. Anke over kjennelser og beslutninger avgjøres normalt ved kjennelse etter ren skriftlig behandling i lagmannsretten. 

Anke til Høyesterett
Høyesterett er ankeinstans for lagmannsrettens avgjørelser. 

Anke til Høyesterett over dommer krever alltid samtykke fra Høyesteretts ankeutvalg. Slikt samtykke skal bare gis når anken gjelder spørsmål som har betydning utenfor den foreliggende saken, eller det av andre grunner er særlig viktig å få saken behandlet av Høyesterett. – Anke over dommer avgjøres normalt etter muntlig forhandling.

Høyesteretts ankeutvalg kan nekte å ta til behandling anker over kjennelser og beslutninger dersom de ikke reiser spørsmål av betydning utenfor den foreliggende saken, og heller ikke andre hensyn taler for at anken bør prøves, eller den i det vesentlige reiser omfattende bevisspørsmål. 

Når en anke over kjennelser og beslutninger i tingretten er avgjort ved kjennelse i lagmannsretten, kan avgjørelsen som hovedregel ikke ankes videre til Høyesterett.

Anke over lagmannsrettens kjennelse og beslutninger avgjøres normalt etter skriftlig behandling i Høyesteretts ankeutvalg.